Mostarske kiše - Pero Zubac (govori Kapetanić)
Vložit
- čas přidán 6. 09. 2024
- 02:16 - Jesen je...
05:16 - Sada je ovo leto...
06:09 - Ni ono nebo, ni ono sunce...
08:20 - Posle su opet bila leta...
10:37 - Onda su dolazile njene ćutnje...
11:33 - Prste je imala dugačke...
Mostarske kiše - pjesnik Pero Zubac, Govori: Zrinko Kapetanić, snimljeno 11/2020, studio "Cavalli",
Glazba: Cafe Anatolia - Secret Garden, Cafe Anatolia The Voilent Coloured Mountains, Andre Rieu - Mon Amant De Saint-Jean, Andre Rieu - Douce France
Tekst pjesme:
U Mostaru sam voleo neku Svetlanu jedne jeseni,
jao kad bih znao sa kim sada spava,
ne bi joj glava, ne bi joj glava,
jao kad bih znao ko je sada ljubi,
ne bi mu zubi, ne bi mu zubi,
jao kad bih znao ko to u meni bere kajsije
još nedozrele.
Govorio sam joj ti si derište, ti si balavica,
sve sam joj govorio.
I plakala je na moje ruke, na moje reči,
govorio sam joj ti si anđeo, ti si đavo,
telo ti zdravo što se praviš svetica,
a padale su svu noć neke modre kiše
nad Mostarom.
Nije bilo sunca, nije bilo ptica, ničeg nije bilo.
Pitala me je imam li brata, šta studiram,
jesam li Hrvat, volim li Rilkea,
sve me je pitala.
Pitala me je da li bih mogao sa svakom tako
sačuvaj Bože,
da li je volim, tiho je pitala,
a padale su nad Mostarom neke modre kiše,
ona je bila raskošno bela u sobnoj tmini
al' nije htela to da čini,
nije htela il' nije smela,
vrag bi joj znao.
Jesen je, ta mrtva jesen na oknima
njene oči ptica, njena bedra srna,
imala je mladež, mladež je imala,
ne smem da kažem,
imala je mladež, mali ljubičast,
ili mi se čini.
Pitala me je da li sam Hrvat, imam li devojku,
volim li Rilkea - sve me je pitala,
a na oknu su ko božićni zvončići moga detinjstva
zvonile kapi
i noćna pesma tekla tihano niz Donju Mahalu,
Ej, Sulejmana othranila majka.
Ona je prostrla svoje godine po parketu.
Njene su usne bile pune kao zrele breskve,
njene su dojke bile tople ko mali psići.
Govorio sam joj da je glupava, da se pravi važna,
Svetlana, Svetlana, znaš li ti da je atomski vek,
De Gol, Gagarin i koještarije,
sve sam joj govorio,
ona je plakala, ona je plakala.
Vodio sam je po Kujundžiluku, po aščinicama,
svuda sam je vodio,
u pećine je skrivao, na čardak je nosio,
pod mostovima se igrali žmurke, Neretva ždrebica,
pod starim mostom Crnjanskog joj govorio,
što je divan, šaputala je, što je divan.
Kolena joj crtao u vlažnom pesku,
smejala se tako vedro, tako nevino,
ko prvi ljiljani,
u džamije je vodio, Karađoz-beg mrtav, premrtav
pod teškim turbetom;
na grob Šantićev cveće je odnela,
malo plakala, kao i sve žene,
svuda sam je vodio.
Sada je ovo leto, sad sam sasvim drugi,
pišem neke pesme,
u jednom listu pola stupca za Peru Zupca
i ništa više,
a padale su svu noć nad Mostarom neke
modre kiše,
ona je bila raskošno bela u sobnoj tmini
al' nije htela to da čini,
nije htela, il' nije smela, vrag bi joj znao.
Ni ono nebo, ni ono oblačje, ni one krovove,
bledunjavo sunce - izgladnelog dečaka nad Mostarom
ne umem zaboraviti,
ni njenu kosu, njen mali jezik kao jagodu,
njen smeh što je umeo zaboleti kao kletva;
onu molitvu u kapeli na Bijelom Bregu,
Bog je veliki, govorila je, nadživeće nas;
ni one teške, modre kiše,
o jesen besplodna, njena jesen...
Govorila je o filmovima, o Džemsu Dinu,
sve je govorila,
malo tužno, malo plačljivo o Karenjini;
govorila je Klajd Grifits ne bi umeo ni
mrava zgaziti,
smejao sam se - on je ubica, ti si dete;
ni one ulice, one prodavce poslednjeg izdanja
"Oslobođenja", ni ono grožđe polusvelo
u izlozima ne umem zaboraviti,
onu besplodnu gorku jesen nad
Mostarom,
one kiše,
ljubila me je po cele noći, grlila me
i ništa više, majke mi,
ništa drugo nismo.
Posle su opet bila leta, posle su opet bile kiše,
jedno jedino malo pismo iz Ljubljane,
otkuda tamo,
ni ono lišće po trotoarima, ni one dane,
ja više ne mogu, ja više ne umem
izbrisati.
Piše mi, pita me šta radim, kako živim,
imam li devojku,
da li ikad pomislim na nju, na onu jesen,
na one kiše,
ona je i sad, kaže, ista, kune se Bogom
potpuno ista,
da joj verujem, da se smejem
davno sam, davno, prokleo Hrista
a i do nje mi baš nije stalo,
klela se, ne klela,
mora se tako, ne vrede laži.
Govorio sam joj o Ljermontovu, o Šagalu,
sve sam joj govorio,
vukla je sa sobom neku staru Cvajgovu knjigu,
čitala popodne,
u kosi joj bilo zapretano leto, žutilo sunca,
malo mora,
prve joj noći i koža bila pomalo slana,
ribe zaspale u njenoj krvi;
smejali smo se dečacima što skaču
s mosta za cigarete,
smejali se jer nije leto, a oni skaču - baš su deca,
govorila je: mogu umreti, mogu dobiti upalu pluća...
Onda su dolazile njene ćutnje, duge, preduge,
mogao sam slobodno misliti o svemu,
razbistriti Spinozu,
sate i sate mogao sam komotno gledati
druge,
bacati oblutke dole, niz stenje,
mogao sam sasvim otići nekud, otići daleko,
mogao sam umreti onako sam u njenom krilu,
samlji od sviju,
mogao sam se pretvoriti u pticu, u vodu,
u stenu,
sve sam mogao...
Prste je imala dugačke, krhke, beskrvne a hitre,
igrali smo se buba-mara i skrivalice,
#zrinkokapetanic #perozubac #mostarskekise #poetry #poezija
Još jednom dragi prijatelji hvala na lijepim reakcijama. Jedna mala uputa: Ispod naslova pjesme nalaze se oznake, pjesma ima sedam dijelova i svaki se, jednim klikom, može čuti posebno...
02:16 - Jesen je...
05:16 - Sada je ovo leto...
06:09 - Ni ono nebo, ni ono sunce...
08:20 - Posle su opet bila leta...
10:37 - Onda su dolazile njene ćutnje...
11:33 - Prste je imala dugačke...
Preljepo 🤗
Najbolje izgovorene "Mostarske kiše" svih vremena! Ova izvedba je večni interpretativni spomenik,, Mostarskih kiša"!
Poštovani gospodine Kapetaniću , nadam se da ste svesni da svojim interpretacijama, kao i svojom poezijom, oplemenjujete nebrojene dane, noći ... Živote cele, nekih duša koje nikada nećete ni sresti. Hvala Vam neizmerno, na tim darovima.
Ne stignem pročitati sve komentare... ali zastao sam na ovome. Ako je to istina neizmjerno sam sretan i hvala Vam!
Nova dimenzija Mostarskim kišama, taj glas, to umijeće govora i potpuni doživljaj emocije, savršena uvjerljivost - više nego maestralno Zrinko.
Divne "Mostarske kiše " fenomenalnog Pere Zubca u izvedbi veličanstvenog i briljantnog gospodina Kapetanića. Šta još triba da se desi danas ? Baš ništa, dovoljno lipote. 👌👏👍🤗
Pravi virtuoz. Odmjereno, fluidno i bez karikiranja. Vrstan interpretator i maestralan pjesnik.
Kakva je ovo tek pesma, ceo roman, koliko osecanja, koliko iluzije i neznosti, vreme je stalo u trenutku, kao najlepsi kremasti kolac, koji se lagano topi u ustima, svaka rec slatka i mirisna a u daljini tiha muzika daje malo sete dozivljaju🍒🍓❤️🌞🎼🎶
Meni jedna od naljepših pjesama, hvala ti Zrinko, L.p.
Mogu Vas slusat beskrajno,svakoj pesmi date svojim izvodjenjem novi zivot, ❤️💕💒
🥰 divno, kakva poezija i kakav glas, svaka čast.pozdrav od ♥️💓💓
DRAGI ZRINKO, JELI OVO SNIMLJENO U JEDNOM DAHU? ..... OVO JE „KULMINATIONSPUNKT“ evo, ...evo, ....Da Bog da sretan bio. 👍👍👍
Gotovo u jednom dahu... .) Uz dodatne pripreme, jedan dan snimanja!
Iako mi je jako hladno, i nemam internet, ovo mi je danas trebalo. Vječno zaljubljena u ljubav, volim volim patim pa patim i ja se pitam kako može sa svakom. Naivno sam vjerovala da što Bog spoji čovjek ne razdvoji. Sad su neka druga vremena i stara ljubav iz djetinjstva nisam više djevojka ja sam majka, izdala sam ga jer sam bila mlada i nisam ga mogla čekati. Svako dobro gospodine osječam kao da ste u mojoj sobi osječam ovu pjesmu prejako. Ljepi pozdrav iz Bjelovara, 🤗💚🖐️
Mostar grad velikih Ljubavi sa tragicnom sudbinom.
Na grob Santicev cvijece je odnela.Malo plakala kao i sve žene......Kaje emocije i osjecaji u svakoj riječi i rečenici....
Božanstveno Zrinko !
Divno,predivno! Najbolje, Odusevljena!
🦀💜
Hvala ♥️
Sazrela sam čitajući ove rime... ☺️💫☀️
💜🤗🌹
❤️
Koje riječi! Hvala
.., 🙏❤️🌞
Безвремена