שרה פון שוורצה מרצה על ״רושם ראשוני מנצח״ בכנס המרצים של טוקמאסטר
Vložit
- čas přidán 11. 09. 2024
- הרצאתה של השחקנית שרה פון שוורצה, שמלבד היותה שחקנית נפלאה וזוכת פרסים בתיאטרון ובטלוויזיה (רבים מכירים אותה כויויאן מזגורי אימפריה), היא גם מחזאית, בימאית, מרצה ומורה למשחק.
שרה לימדה אותנו בכנס על יצירת רושם ראשוני.
ממה הוא מורכב, כיצד הוא התחיל הרבה שנים אחורה בעבר שלנו וכיצד אפשר להשפיע עליו באמצעות בחירה: באיבר המוביל, בעיניים ובקול.
שרה מלמדת בקורס ״להתחיל לדבר בגדול״ אודות שימוש בשפת הגוף שלנו, איך לשלוט בקול, להשתמש בידיים ובקשר העין, איך להתמודד עם פחד קהל ואיך לרתום את הקהל.
* הסרטון מוגן בזכויות יוצרים וחל איסור להראות אותו בהקרנה ציבורית או להשתמש בו או בתכנים שבו מלבד שימוש אישי
גברת פון שוורצה - את מדהימה. עד כמה הייתי רוצה להכיר אותך במציאות. את מציגה ואת מנגישה רעיונות כל כך יפה. בעיקר קטע ה"האיבר המוביל" שהחלת בדוגמת פוזיציות שונות של מלצרית קנה אותי. את אדם שחייבים לשוחח איתו לפחות פעם אחת בחיים ולעשות וי ברשימה. הרצאה נעימה וקלה - אך מרשימה. נ.ב מאחל לך את כל האושר שבעולם :-).
נהדר ...wonderful ..... תודה
אלופה פשוט תותחית כ"כ ברורה כיף ללמוד ממך
מרתק!
תודה רבה :)
BEAUTIFUL!!!
מעולה!
Amazing tool
חכמה עילאית ברכבת תחתית
בינואר 2007 עמד כַּנָּר רחוב בכובע בייסבול לראשו בתחנת הרכבת התחתית הסואנת של וושינגטון וניגן במשך קרוב לשעה יצירות מופת של יוהאן סבסטיאן באך. בפרק הזמן הזה חלפו על פניו מעל אלף אנשים ורובם לא שמו לב אליו בכלל. עשרים ושבעה מהם זרקו לו מטבע והמשיכו בדרכם, שבעה נעצרו להקשיב לרגע לנגינה ורק אחד בלבד זיהה אותו.
המנגן היה ג'ושוע בל, אחד הכנרים המפורסמים בעולם, מוזיקאי מחונן ומבוקש שממלא אולמות גדולים בקהל המשתוקק לשומעו הרוכש כרטיסים זמן רב מראש. בל נענה לניסוי חברתי שהציע עיתונאי מעיתון "וושינגטון פוסט": לבדוק האם הציבור יבחין באיכותו הנדירה של "נגן הרחוב".
אני לא חושב שהמסקנות מהמחקר יכולות להיות כפשוטן. לרוב הקהל יודע להבחין בנגינה משובחת אם היא נשמעת בתנאים מתאימים. הרי אנחנו יודעים מהי הרכבת התחתית. אף אחד לא נכנס אליה באותו האופן שבו הוא נכנס לאולם קונצרטים כשהוא מוכן ומכוון לשמוע מוזיקה שמימית. אנשים עוברים בתחנה בדרכם מנקודה א' לב', הם ממהרים, הם טרודים, הם שקועים במטלות שעליהם לבצע, ככה שגם אם נשמעת באוזניהם הרמוניה מושלמת, הם לא פנויים לשמוע אותה, לא יכולים לתת לה להלום בהם, להשתלט על החושים ולרומם אותם לעולמות אחרים.
אותו הדבר אפשר להגיד על שאר האומנויות והחכמות הקיימות בעולם: כדי לקלוט אותן דרושים תנאים פנימיים מיוחדים וסביבה שמגיעה מוכנה לזה. כך גם לגבי חכמת הקבלה: היא עומדת בטבורו של עולם אלפיים שנה, הרבה לפני שהתפרסמו בו שאר הדתות, האמונות והזרמים השונים. אך מעטים אלה שנעצרו להקשיב מה יש לה להציע.
חכמת הקבלה נגישה לכולם כמו אותה מנגינה בתחנה התחתית. כל אחד יכול לעצור, לאפשר לה לשטוף את המחשבה, לרומם את הלב, עד שיחוש מי הוא באמת ומהו העולם הזה, מאיפה הוא בא ולאן הוא הולך. ובכל זאת מעטים הם העוצרים, מזהים אותה כחכמת האמת, זו שיש בה תשובה לכל שאלה שניקרה אי-פעם בראשו של אדם מיום שבא לעולם.
כמו ברכבת התחתית, הבעיה היא לא בפשטות שבה החכמה מציגה את הידע האצור בה, אלא בכך שלאנשים אין את התנאים המתאימים כדי לעצור ולהתרשם ממנה. ראשם של העוברים ושבים בעולמנו טרוד בשאלות כמו: מה לאכול בצוהריים? מה יהיה עם הילדים? מאיפה לקחת כסף לחופשה הבאה? מה יהיה עם הגשם או החמסין, מה יהיה עם העולם? והארץ שלנו הקטנה והמסכנה, מה יהיה איתה?
לכן עם כל ההשתדלות לפרסם את חכמת הקבלה ולמרות השייכות הישירה שלה לעם ישראל והתשובות המדויקות שהיא נותנת לשאלת קיומנו כאן, אני לא חושב שהרבה אנשים יצליחו להקשיב למה שיש לה להגיד, עד שהכוח העליון יתערב ויכניס בינינו תנאים התחלתיים, נתונים בסיסיים שיפקחו את עינינו ויפתחו את אוזנינו לעכל את מה שיש לה למסור.
אנו נמשיך לפרסם את חכמת הקבלה ככל שנוכל, ונחכה בסבלנות לרגע שבו יבשיל הזמן ויתפתחו התנאים בהם עם ישראל יזהה את האוצר שיש בידיו, יתקרב לחכמה ויתעמק בה. ואז יגיע הרגע שבו עם ישראל יסחוף את כל העולם אחריו להאזין עימו למסר העמוק שיש לה למסור לעולם.
שרה פון ניפוח מוח וברברת
שטויות